Den store Kinarejse

Kære rejseledsager!

Følgende er en temmelig lang beskrivelse af vores tur. Alligevel er der masser I har set, og som jeg har fortalt, der ikke er med. Hvis du først og fremmest vil vide hvad vi har lavet, og ikke er så interesseret i baggrundsoplysninger, så spring de kursiverede afsnit over. Alle oversættelser fra kinesisk er lavet af mig selv. Statistiske oplysninger er de nyeste, jeg har kunnet finde, som regel fra 2003 eller senere.

Lørdag første dag:

Det første møde med Kina er den store nye lufthavn fra 1999 – et symbol på det nye Kina, og på det Beijing, der med iver og kraft forbereder sig på at være vært for De Olympiske Lege år 2008. Tallene er som vores, men de er stort set det eneste man kan tyde, hvis man ikke kan kan læse de kinesiske tegn. Man er pludselig berøvet skriften – et ellers grundlæggende redskab til at orientere sig i en ukendt verden. Nye og fremmede lugte rammer én, nye og fremmede lyde trænger sig på – og det myldrer med mennesker. Vi er kommet til en verden, der har andre rødder end vores – og vi kan ikke tyde eller tolke noget som vi plejer.

Som så mange andre ikke-vestlige kulturer lever man i to parallelle modeller af verden – den traditionelle model som hviler i historien, sproget og håndværket, og den moderne videnskabelige model, som hviler på vestens videnstradition. Vores ankomst finder således sted på to datoer: den 30 oktober 2006, og  den niende dag i den ottende måned, osmanthustræets måned, i ildhundens år, 4703 år efter månekalenderens grundlæggelse.

Kineserne bruger altså både den gregorianske kalender, som stammer fra en vestlig kristen tradition og kaldes den vestlige eller almindelige kalender, og den traditionelle kalender, der udgår fra et system af 60 variationer over forvandlingers rytme, kaldet landbrugskalenderen eller månekalenderen. Den følger månens faser, og tillægges den mytiske kulturbringer ”Den Gule Kejser”. Her møder vi for første gang begreberne Yin og Yang, da kineserne også kalder månekalenderen for Yinkalenderen (månen, det kvindelige, passive og modtagelige, det modne, det falmende), og den gregorianske kalender for Yangkalenderen (solen, det mandlige, det aktive og igangsættende, det endnu umodne, det voksende). Vi møder også de tolv dyr og de fem faser, som er en forenklet måde at forklare et temmelig kompliceret system bestående af 60 forvandlingsfaser. De tolv dyr, som menes at være kommet ind i kinesisk tradition fra Indien, er rotte, okse, tiger, hare, drage, slange, hest, får, abe, hane, hund og gris. De bevæger sig gennem en tolvårscyklus så 1958, 1970, 1982, 1994, 2006 for eksempel alle er hundeår, mens 1964, 1976, 1988, 2000 og 2012 alle er drageår. Herudover varieres årene med forvandlingsfaserne træ, ild, jord, metal og vand, så vi både har vandhaner, ildheste, vandslanger og vandhunde. Vores fødselsår og fødselsdage kan opløses i de 60 forvandlingers system, og kan analyseres ligesom et vestligt horoskop.

To store fester kommer til at påvirke vores ophold: Nationaldagen den første oktober (Mao Zedong udråbte Folkerepublikkens grundlæggelse på Den Himmelske Freds Plads den første oktober, 1949), og månefestivalen den sjette oktober, hvor årets smukkeste måne er en anledning til at samle familien. Da de to fester i år ligger på denne måde, har mange valgt at flytte arbejdsdage, så de kan få en samlet ferie fra lørdag den tredivte oktober til søndag den ottende oktober. Så vi må regne med at små 60 millioner kinesere mere end normalt kan finde på at dukke op ved de seværdigheder, vi skal se…

Ikke blot tiden er anderledes end hos os, men også rummet. På verdenskortet ligger Danmark oppe i det yderste venstre hjørne. Kina er i midten, ligesom landets kinesiske navn siger det: Zhong Guo – Landet i Midten. Navnet Kina stammer formodentlig fra navnet på staten Qin, hvis kejser i 221 fvt forenede landet.

Som så mange andre steder har geografien været bestemmende for landets historie. Havet mod øst, bjerge og skove mod nord og nordøst med mongolske nomadefolk af forskellige slags, ørkener med nomader og muslimske folkeslag mod nordvest, uigennemtrængelige bjerge mod vest med det vældige tibetanske plateau bagved, tropiske skove og utallige mindre folkeslag ned mod syd, ned mod sydøstasien. Disse naturlige grænser har været af afgørende betydning for udviklingen af en enestående kultur, som på trods af impulser udefra altid har opsuget og ændret disse, uden selv at blive grundlæggende ændret. Mellem grænseområderne ligger så det egentlige Kina. Mere eller mindre fladt sletteland mod nord gennemskåret af to lange floder, Den Gule Flod og Den Lange Flod (Yangtze), som begge løber over 6000 km fra det tibetanske højland til Stillehavet. Bakkeland gennemskåret af floder syd for Yangtze. Regnfuldt mod syd og øst, tørt mod nord og vest.

Vores rejse vil føre os igennem repræsentative dele af det egentlige Kina…

I er kommet til hovedstaden Beijing, hvilket betyder ”Den nordlige Hovedstad”. En by med ca 15 millioner indbyggere, hvoraf et par millioner er såkaldt mobil arbejdskraft – folk fra landet uden ret til fast bopæl i byen. Gennemsnitsindtægten for et år er ca 28.700 yuan.  En by i hastig forvandling – den skal være klar til OL om to år. Der bygges en olympisk by i den nordlige del, omgivet af grønne områder, og det olympiske stadion er ved at være færdigt. Det har et karakteristisk udseende og har fået det folkelige navn ”Fuglereden”, og får plads til 91.000 mennesker. Her vil åbningsceremonien finde sted på den lykkebringende dato 8/8, 2008, klokken 8 om aftenen. Kineserne er temmelig overtroiske, og visse tal er heldbringende, såsom ”8” (udtales i det sydlige Kina på samme måde som ”at blive rig”) og ”9” (den opbyggende Yang-krafts tal), mens ”4”-tallet så vidt muligt undgås (det udtales næsten som ”at dø”).

Beijings historie som storby og som hovedstad går tilbage til mongolernes storhedstid, dengang mongolernes verdensrige strakte sig fra Korea i øst til Polen i vest, fra Rusland i nord til Indien i syd. Verdensriget var delt i khanater – områder styret af mongolske ledere, kaldet khaner. Kubilai Khan, en sønnesøn af den store Ghengis Khan, grundlagde et mongolsk dynasti i Kina i slutningen af det tolvte århundrede, kaldet Yuandynastiet. Og i 1264 begyndte han opbygningen af byen Khanbaliq til sin hovedstad – på kinesisk Dadu, ”Den store Hovedstad”. Dette var det første Beijing, der indtil da havde været en mindre ubetydelig by. Da kineserne atter tog magten i landet omkring år 1400 med Mingdynastiet, blev den mongolske hovedstad delvist ryddet, og en ny hovedstad voksede frem. Den Forbudte by og de store rituelle bygninger som solens, månens, himlens og jordens altre stammer fra Mingdynastiet, ligesom selve byens firkantede struktur. Senere vigtige bygninger stammer fra Qingdynastiet, grundlagt af manchuerne som kom fra skove og bjerge i det nuværende nordøstlige Kina, og som erobrede Kina i 1644.

I lufthavnen møder I nationalguiden og undertegnede, som kommer til at følge Jer på hele turen. Nationalguiden Lotus er desuden vores lokalguide i Beijing. Vi kommer af sted efter en times tids venten, da vi prøver at finde to af rejsedeltagerne, som ikke er kommet ud af lufthavnen. Lotus bliver i lufthavnen, mens vores chauffør, hr Zhang, kører os til vores første restaurantbesøg i det nordlige Beijing. Det viser sig snart, at de er kommet ud gennem indenrigsudgangen, men har været rådsnare nok til selv at tage ind til hotellet. Vi andre får det første møde med kinesisk mad og spisemåde. Bordets runde glashjul snurrer retterne rundt, og der skal vælges mellem de kendte gafler, og de genstridige spisepinde. Øllen finder de fleste er god og genkendelig – et levn fra dengang tyskerne før Første Verdenskrig havde magten på halvøen Shandong: God øl kommer vi til at finde i alle dele af landet. Serveringspigerne er som alle steder ganske unge og lige kommet ind fra landet med firetoget.

Efter frokosten kører vi ud til Sommerpaladset (Yi He Yuan - Den Nærende og Harmoniske Have) i det nordvestlige Beijing.

Først bygget af den store Qingkejser Qianlong (Den Himmelske Drage) omkring 1750, senere delvist ødelagt under den anden opiumskrig 1856-1860, hvor englændere og franskmænd hærger i Beijing), genopbygget i årtierne efter, og delvist ødelagt igen i forbindelse med den udenlandske nedkæmpning af Bokseropstanden (1899-1900, hvor syv vestlige magter og Japan under en tysk general besætter Beijing, efter at de udenlandske diplomatiske områder har været under belejring i et par måneder i år 1900), og atter igen genopbygget derefter.

Sommerpaladset er særligt knyttet til enkekejserinde Ci Xi, som stort set enerådende styrede Kina fra 1861 til sin død i 1908. Moderen til kejser Xianfeng, der regerede fra 1850 til 1861, lod hende optage i det kejserlige harem i 1851, og da hun føder kejserens første søn Tongzhi i 1856 bliver hun forfremmet i haremshierarkiet. Kejser Xianfeng dør i 1861, og da sønnen Tongzhi stadig er for lille til at regere overtager hun styringen af landet, officielt sammen med den afdøde kejsers moder, men reelt alene. Da Tongzhi dør som 20 årig i 1875, bliver en kejser udvalgt af Ci Xi. Han kaldes Guangxu, og er fire år på dette tidspunkt. Ci Xi fortsætter med at have den reelle magt indtil 1898, hvor Guangxukejseren prøver at tage kontrollen. Han vil indføre reformer i den ellers konservative og tilbagestående regeringsadministration, efter at landet har lidt en lang række ydmygende nederlag til udenlandske magter, herunder Japan. Men efter 100 dage griber Ci Xi ind, lader Guangxu sætte i husarrest i Sommerpaladset og adskillige reformvenlige embedsmænd henrette.

Vi sejler en tur i dragebåd på den over to km2 store Kunming-sø. Om vinteren er den frosset til (den er kun 1,5 meter dyb, og fryser derfor nemt), og bruges ligesom mange andre søer i Beijing som skøjtebane. Ci Xi lod undertiden hundredevis af flydende oplyste papirlotuser sætte ud i søen. Så kunne hun finde på at sejle ud udklædt (hun elskede teater), og sejlede rundt, nogle gange udklædt som Barmhjertighedens Boddhisattva Guan Yin, andre gange som bondepige.

Vi går i land ved den store stenbåd, som Ci Xi lod bygge for penge, der ellers skulle være brugt til at genopbygge den kinesiske flåde efter nederlaget til Japan i 1895. Så vandrer vi gennem en over syv hundrede meter lang korridor med malerier, der illustrerer scener fra klassiske kinesiske romaner. Vi kommer til Ci Xis personlige område, ser ind i hendes hus med fønikser, traner og krukker i kobber foran, og betragter den største havesten i Kina ”Den blå iris-sten”. Disse sten var en del af den traditionelle havearkitektur, og symboliserede naturens bjerge – haven skulle være en lille udgave af den store natur, hvor man kunne finde ro og naturlighed efter dagens arbejde i menneskenes urolige og støjende verden. Vi vandrer langs søen, og ned til Sommerpaladsets administrationscenter, hvorfra landet styredes når hoffet opholdt sig her.

Fra sommerpaladset kører vi ind gennem byen, der er omgivet af seks ringveje. Vi møder de første bilkøer – der er 25 millioner biler i Kina nu, og tre millioner af dem i Beijing, ser nye højhuse, øer af lave labyrintagtige bebyggelser (såkaldte hutonger, som tidligere fandtes overalt i Beijing), enestående blomsteropsætninger ofte i rød og gul (det kinesiske flags farver), og masser af lys i alle neonfarver. Sent på eftermiddagen når vi frem til hotellet, ”Grand View Garden”, opkaldt efter en berømt have i den klassiske roman ”Drømmen om de røde bygninger”. Ved siden af hotellet ligger en rekonstrueret udgave af haven, som blev brugt som kulisse i forbindelse med en filmatisering af romanen i 1980’erne.

”Drømmen om de røde bygninger” (Hong Lou Meng) blev skrevet af Cao Xueqin i midten af det 18 århundrede. Historien beretter om livet i to klaner (Ningguo og Rongguo) af familien Jia i perioden 1700-1750. Vi følger en ung mand Jia Baoyu, som er en reinkarnation af en hellig sten som er blevet givet liv af en daoistisk og en buddistisk munk, og hans kærlighedsforhold til Lin Daiyu (som er en reinkarneret blomst, der var hans elskede i hans tidligere liv), og Xue Baochai (som han skal giftes med). Bogen har over 400 personer, og giver et fantastisk billede af livet”upstairs and downstairs” i det gamle Kina.

Om aftenen er hele rejseselskabet samlet, og vi spiser i det nærliggende Guang An konferencecenter. Vi drikker ”hvid snaps” (bai jiu) for første gang.

Søndag - anden dag:

De fleste turister i Kina er fra landet selv, eller fra andre asiatiske lande, og det kan mærkes på morgenmaden. Der er både kaffe, juice, brød og alt til en solid engelsk morgenmad med æg, bacon og pølser, men det meste er det vi ville kalde frokost eller middagsmad. Vi er i en del af verden, der har andre spisevaner end os!

Klokken otte drager vi af sted med bussen mod nord. Det er nationaldag, og ligeså snart vi kommer ud af det indre Beijing er der stort set ingen trafik. Mange af dem, der normalt kommer ude fra forstæderne til byen for at arbejde, har fri i dag. Vi er på vej til Den store Mur. På vejen besøger vi en statsfabrik, der laver cloissonévarer, og som stadig har en statue af Mao stående. Cloissoné-teknikken bliver gennemgået, fra bronzekernen slås ud, mønstre i kobbertråd sættes på, emaljefarver fyldes i og det hele gennemglødes i ovn.

Cloissoné er oprindelig en teknik der stammer fra Mellemøsten, men har nået sit højeste niveau i Kina. På kinesisk er navnet for clossoné knyttet til Mingkejseren Jingtai (1428-1457), under hvis regeringstid teknikken når et særligt højt stade.

Vi fortsætter til den store mur ved Badaling.

På kinesisk hedder muren ”De titusind lis lange mur”. En ”li” er ca 500 meter, så det er altså 5000 km. Faktisk er muren ca 6300 km lang, og der findes rester af i alt 50.000 km mur. Der har nemlig været mange mure. De første blev bygget til at beskytte de selvstændige stater før Kinas samling i 221 fvt, mens senere mure dels er blevet bygget for at forbinde tidligere mure, eller for at beskytte områder syd for mure, der var blevet erobret eller forfaldet. De første mure var af jord, mens de senere mure fra Mingdynastiet er beklædt med sten og i gennemsnit syv meter høje og syv meter brede. Murens opgave var at holde nomadestammer fra de nordlige stepper ude. Derfor forfaldt muren under Qingdynastiet (1644 – 1911), da den jo var blevet bygget for at holde folk som dem ude! Murens vigtigste rolle var at holde nomadernes fåreflokke og heste væk, da de ikke kunne føre krig uden disse. Med jævne mellemrum var der tårne med små soldatergarnisoner, som med ild, røg og bannere kunne sende signaler til hinanden, og således hurtigt sende bud til større militærenheder.

Efter besøget på muren spiser vi frokost på Badaling Hotel. Så fortsætter vi mod de store gravmonumenter for Mingkejserne og deres familier. Vi spadserer ned ad den rekonstruerede ”Åndevej”, der begynder ved en stor rød port med en vældig stele, hvorpå Mingkejser Yongle har beskrevet sit liv, og hvor Qingkejser Qianlong har sat sine kommentarer. Stelen hviler på en skildpadde, der symboliserer langt styre. Efter den røde port følger den lange vej omgivet af en park med hængepile og flankeret af først forskellige dyr, stående og liggende: Løver, der holder ondt væk og symboliserer styrke, den hornede tiger ”xiechi”, der kan skelne mellem sandt og falsk, kamelen, som symboliserer handlen på Silkevejen, elefanten, der står for stabilitet, qilin’en, som viser sig når herskeren er retfærdig og god, hesten, der står for styrke og fremgang. Dyrene følges af embedsmænd og generaler, hvis blikke er sænkede i ærbødighed for kejseren. Her er roligt og smukt.

Så kører vi videre til gravmælet for kejser Yongle ved Changling.

Kejser Yongle var den tredje kejser i Mingdynastiet. Hans far, Zhu Yuanzhang, var en omvandrende buddistisk lægmunk, som blev involveret i et oprør mod det mongolske Yuan-dynasti. Han kom med i en gruppe kaldet ”De Røde Turbaner”, som han gjorde til en effektiv hær. I 1368 udråber han et nyt dynasti, Ming (det lysende), driver mongolerne væk, og lader Nanjing (Den Sydlige Hovedstad) blive hovedstad for sit nye dynasti. Oprøret siges at være startet med et koordineret angreb, som kunne gennemføres ved at hemmelige budskaber blev bagt ind i runde kager. Dette er ifølge legenden årsagen til, at man spiser månekager på månefestdagen. Zhu Yuanzhang dør i 1398. Han har ladet sin afdøde ældstes søn ældste søn indskrive som arving, men en af hans mange egne levende sønner vil ikke finde sig i dette. Denne søn hedder Zhu Di, og havde fået khanens tidligere hovedstad som sit område. Han drager sydpå, dræber den unge nye kejser og sætter sig selv på tronen som kejser Yongle. Hovedstaden flyttes nordpå til khanens gamle hovedstad, som nu får nyt navn: Beijing – Den Nordlige Hovedstad. Og det er Yonglekejseren som bygger Beijing op.

Yonglekejserens gravmonument er det første af en lang række Ming og Qinggrave i området. De er alle anlagt efter principper i fengshui (”Vind og vand”), som er en række principper for at aktivere gunstige kræfter gennem arkitekturen, som skulle tilpasses de naturlige omgivelser. Verdenshjørnerne var knyttet til de fem forvandlingsfaser: øst var træ og forår med symbolet den blågrønne drage, syd var ild og sommer med symbolet den røde føniks, midten var jord og sensommer med symbolet den gule jord, vest var metal og efterår med symbolet den hvide tiger, og nord var vand og vinter med symbolet den sorte skildpadde. Mod nord skulle der være bjerge for at holde de destruktive Yinkræfter fra vinteren borte, mens der mod syd gerne måtte være et vandløb som kølnede de varme Yangkræfter sydfra. Og indgangen til anlægget skulle være mod syd for at drage fordel af sydens positive kræfter.

Vi går rundt i Yonglekejserens gravanlæg i en lille times tid, ser den store mindehal med massive ædeltræssøjler, og bagved denne Åndetårnet og bagerst den store gravhøj. Åndetårnet skulle hjælpe den afdøde kejsers sjæl med at finde vejen op til Karlsvognens stjerner.

På vejen hjem fortæller Lotus om OL, og om sin mors operasang! Vi spiser igen i Guang An konferencecenter tæt på hotellet.

Mandag - tredje dag:

Efter hele rejseselskabet har hilst på hinanden med håndtryk, drager vi af sted med bussen til Den Himmelske Freds Plads.

Pladsen er 500 gange 800 meter, og kan rumme en million mennesker. Den har været skueplads for nogle af de vigtigste begivenheder i moderne kinesisk historie: 4 maj bevægelsen fødtes her 1919, da man protesterede mod fredsaftalen efter Første Verdenskrig, der i stedet for at give Shandonghalvøen tilbage til kineserne, overdrog den fra tyskerne til japanerne. Maos udråbelse af Folkerepublikken den første oktober 1949. Den folkelige sørgen over Zhou Enlais død i 1976 som Firebanden prøvede at stoppe med vold, hvilket var medvirkende til deres fald. Den folkelige sørgen over Hu Yaobang i 1989, der i sidste ende førte til massakren på Den Himmelske Freds Plads, hvor et ukendt antal mennesker døde (i Beijing mellem 800 og 7000. Andre steder i landet et ukendt antal). Også utallige forsøg fra menneskerettighedsaktivister, tilhængere af et mere frit Tibet og af falungong på at gøre opmærksom på deres sag  En del af de mange turister er militærpoliti i civil, som er parate til at fjerne sådanne ”uromagere” på få øjeblikke.

Der er særligt flot i dag, på grund af nationaldagen i går: Store blomsteropsætninger, modeller af Sanxia-dæmningen og af Potalapaladset i Tibet, og en stor opstilling af de fem maskotter til OL 2008.

De fem maskotter er Beibei, Jingjing, Huanhuan, Yingying, Nini. (Beijing huanjing ni betyder Beijing byder dig velkommen) og er en moderne udgave af de fem forvandlingsfaser: Den blå fiskepige Beibei, den sorte pandadreng Jingjing, den røde olympiske flammedreng Huanhuan, den gule antilopedreng Yingying og den grønne svalepige Nini.

Ovre bag træerne ved museerne for revolution og historie står et vældigt ur og tæller ned til OL.

Der skal helst altid være noget at tælle ned til: frem til 1997 var det at Hongkong skulle komme hjem til riget, op til 1999 var det Macao. Mao dominerer stadig pladsen: På den ene side med sit mausoleum hvor han mod sin vilje ligger som udstillingsgenstand (han ønskede at blive brændt), på den anden side med sit portræt over første indgangsport til Den Forbudte By.

Midt på pladsen står også en væg hvorpå et vældigt billede af Sun Zhongshan (Sun Yatsen) hænger. Han er en af de personer, der forbinder Taiwan og Kina, da han var republikkens første præsident,  og en af de fremmeste forekæmpere for en kinesisk republik. Hans kaldes både på Taiwan og i Folkerepublikken for ”Det moderne Kinas fader”.

Efter lidt tid på egen hånd, fortsætter vi sammen med den voksende menneskemængde over mod porten med Maos portræt, og ind gennem indgangsportene til Den Forbudte By. Dem, der har set Bertoluccis ”Den sidste Kejser” kan begynde at befolke det 700.000 m2 store område og de 8600 rum (i teorien skulle der være 9999, ét mindre end i Jadekejserens Palads i himlen) med deres erindringer. Her boede sidste kejser Pu Yi i de indre paladser fra 1908 til 1924, 13 år efter kejserdømmets fald i 1911. Så blev han smidt ud.

Vi kommer til den første rigtige port, Midtdagens Port (Wumen). Det var her kejseren tog imod sejrrige generaler, her månekalenderen blev bekendtgjort hvert nytår, og her embedsmænd blev straffet. Der er fem porte. Gennem den midterste måtte kun kejseren gå ud og ind, kun kejserinden gå ind (men ikke ud), og de tre mest succesfulde kandidater til de kejserlige eksaminationer gå ud (men ikke ind).

I første gård er der fem broer over Den Gyldne Vandflod, hvis vand blev brugt til madlavning og drikkevand, og til brandslukning. Bag broerne hæver Den Højeste Harmonis Hal sig ovenpå tre terrasser af lotusbalustrader i hvid kalksten. Den Højeste Harmonis Hal var den fineste i riget. Her blev rigets originale mål og vægte opbevaret, og kroningsceremonier fandt også sted her. Men hallen restaureres nu, så vi kan ikke kigge ind. Vi fortsætter forbi Midtens Harmonis Hal og Bevarelsen af Harmoniens hal, hvor der var statsbanketter og eksaminationer. På vej ned mod den 200 tons tunge, 16 meter lange og 3,7 meter brede sten med de ni drager kan vi i horisonten se den pavillionen på den høj, hvor den sidste Mingkejser hængte sig, og længere væk den hvide klokkepagode i Beihai parken. Vi går videre ind i Ci Xis private område hvor vi kan se ind i hendes værelser. Senere går vi rundt i haven bag ved. Vi forlader Den Forbudte By gennem nordporten, og finder frem til vores bus, som kører os til frokost på restauranten Jingzhaimen.

Efter frokost tager vi ud og ser på silketæpper i Handicraft Silkcarpet Center. Vi ser på silkebilleder, ser hvordan tæpperne væves, og får vist forskellige slags tæpper. Derefter drager vi ind til byen igen, ind til Hallen for Bønnen om Årets Høst. Vi går gennem parken ind til forhøjningen hvor den runde bygning med blåt tag troner.

Hallen for Bønnen om Årets Høst er omgivet af en firkantet mur beklædt med grønne segl. Himlen, det runde og blå, og jorden, det firkantede og blå, forenes i et helligt bryllup og frembringer årets høst. Hertil kom kejseren, talte med sine forfædre, der var til stede i deres åndetavler, og med Himlen, og ofrede til dem alle og bad dem om en god høst: En god høst var et tegn på at himlen stadig ønskede kejseren og hans dynasti at bestå. En dårlig høst var et tegn på at himlen ønskede et dynastiskifte, at himlens mandat var trukket bort. Fire store søjler bærer taget. De symboliserer de fire årstider. To gange 12 søjler symboliserer året måneder, og dagens tolv dobbelttimer. Og de i alt 28 søjler symboliserer himlens 28 store stjernebilleder. Således forenes tid og rum i det traditionelle verdensbillede.

Vi går ud igen gennem parken til bussen, og kører hjem til en velfortjent hvile. Der har været MANGE mennesker alle vegne i dag!

Lidt i seks drager vi af sted igen, til Guanyuan-parkens Restaurant, hvor vi først spiser i den høje hal, og så siden går til det nærliggende Guanyuan Opera- og teaterhus. Vi ser tre stykker med indslag af kampkunst og akrobatik. Der vises blandt andet uddrag fra operaen om Xiang Yu og hans hustru, Fru Yu. Xiang Yu kommer vi til at møde igen i Xian, da det var ham der ødelagde terracottahæren, som den første kejser over hele Kina, Qin Shi Huang lod fremstille. I operaen er Xiang Yus hær blevet omringet af general Han Xin,  som kæmper for Liu Bang, grundlæggeren af Handynastiet (206 fvt – 220 evt). Xiang Yu drikker, Fru Yu danser sværddans, og begår selvmord. Et uddrag fra en anden opera handler om abekongen Sun Wukong, der da han ikke bliver invitereret til Jadekejserens banket spiser de fleste af den himmelske ferskenhaves udødelighedsgørende ferskner, foruden vismanden Laozi’s udødelighedspiller. Jadekejseren sender hele sin hær af sted for at straffe ham, men abekongen overvinder dem alle som en leg.

Kinesisk opera rummer elementer af mime, sang, akrobatik og kampkunst. Kinesisk opera stammer oprindelig fra Tangdynastiet (618-907), da kejser Xuanzong grundlagde ”Pærehaven”, som var den første operagruppe. En lang række lokale operaer udviklede sig siden hen. Pekingoperaen kom til relativt sent, da den opstod under Qingdynastiet (1644-1911). Operatraditionen blev moderniseret i begyndelsen af 1920’erne inspireret af vestligt teater. Også kommunisterne har brugt operatraditionen, men de fleste traditionelle operaer blev forfulgt under kulturrevolutionen.

Tirsdag - fjerde dag:

Det er en dag uden fast program. Nogle tager selv ud fra morgenstunden, men vi er mange som tager med på ekstratur ud for at besøge hutongerne – det gamle Beijing, der i disse år hastigt forsvinder for at blive erstattet af moderne højhuse med kontorlandskaber. Beijings befolkning forsvinder fra centrum, og ender ude i forstæderne. Kun de rigeste kan blive boende i byen. Men nogle få hutonger får nok lov til at blive. Blandt andet den, vi skal besøge, lige nord for Beihaiparken. Hutonger består af snævre stræder langs lukkede firlængede gårde, og smalle små rum. Kloakerne her er stadig åbne, og toiletterne er fællestoiletter af ”hul i jorden”-typen. Men her er liv. Man fyrer stadig med kul, og vi møder cykler med lad fyldt af stablede kulkager. Vi får hver vores cykeltaxa, og kører rundt og ser på gadelivet. Efter tyve minutter står vi af, og går ned til det lokale marked, en kæmpestor åben hal fyldt af stande med alskens frugter, nødder, kød, kager, brød, og bagved alt til husbrug, tøj og plastikdimser. Her råbes og handles, føles på varerne, diskuteres, skændes og grines. Vi samles igen og vandrer ned til vore cykeltaxaer, og ruller atter af sted, rundt i labyrinten, indtil vi atter står af, og besøger familien Zhu, hvor den gamle fru Zhu tager imod os. Hun er pensioneret fabriksarbejderske, og bor her med sin mand. Børnene er flyttet, så der er godt med plads. Der er træer, planter i potter og fugle i bur. Her er fredeligt og rart. De har det godt, siger hun, og får en god pension. De betaler stort set kun for el og vand, og meget lidt i husleje. De har et godt liv, og hun viser os sit hus med tilfredshed og glæde. Efter besøget hos fru Zhu bliver vi cyklet ned til broen ved søen, der danner grænse for hutongområdet. Herfra vandrer vi gennem en handelsgade til Trommetårnet, hvor man i kejsertiden markerede dagens tolv dobbelttimer med trommerytmer. Vi går op ad de stejle trapper, og ser den flotte udsigt. Så kører bussen tilbage til hotellet. På vejen sættes en del af ved Yaxiu-markedet. Andre forsvinder ud i storbyens mylder.

Om aftenen mødes vi og kører ud for at spise Pekingand på restaurant Quanjude. Anden vækker minder om jul med sprødt skind, og lækkert kød. Men her skal den rulles ind i små pandekager med sojasovs og forårsløg. Det er godt vi er på vej væk, da en ubehøvlet dansk guide for en norsk gruppe puster sig op. Men vi skal videre, hjem for at sove, op tidligt i morgen for at flyve til Xian. På vejen hjem fortæller jeg lidt om konfutsianismen.

Kongfutse (551 fvt – 479 evt) har gennem sine disciple haft umådelig betydning i hele Asien. Han arbejdede en tid som embedsmand af lav rang i staten Lu, i det nuværende Shandong. Han udviklede en lære med udgangspunkt i fortidens dynastier, der var blevet regeret i overensstemmelse med naturens principper. Han udvalgte en række centrale skrifter, der fortæller om fortidens stater og om god livs- og regeringsførelse. Fem skrifter – de konfutsianske klassikere - blev senere fundamentet for alle embedseksaminer. Han skrev aldrig noget selv, men hans elever samlede en del af hans udsagn, taler og samtaler. Det centrale i hans lære er menneskelighed og ritualer. Alle mennesker har særlige rituelle forpligtelser afhængig af deres plads i hierarkiet. Den ældre har magten, men også forpligtelsen til at beskytte den yngre. Den yngre skal adlyde: fader og søn, mand og hustru, ældre og yngre broder, prins og minister, ven og ven, lærer og elev. Det er klart, at et samfundsyn af denne art bliver meget statisk. Men Kongfuzis filosofi var meget omfattende, og bestemt ikke kun undertrykkende. Han var måske den første til at formulere, det der senere er blevet kendt som Kants gyldne regel: ”gør mod andre, som du ønsker de skal gøre mod dig”.

Onsdag - femte dag:

Selvom det er tidligt, klarer vi turen til lufthavnen og baggage-indtjekningen i fin stil.

Ved titiden er vi ude ved bussen ved lufthavnen ca 40 km nord for Xian. Vi bliver modtaget af vores lokalguide Richard, og chaufføren Liang. Vi er kommet til provinsen Shaanxi, der har 37 millioner indbyggere. Gennemsnitsindtægten for et år er ca 7800 yuan. I den nordlige del af provinsen ligger kommunisternes Mekka, Yanan, hvor de endte efter den lange march, 1934-35, og hvorfra de førte deres kamp mod både japanere og Chiang Kaishek.

Vi er ca. 400 meter over havet, på en slette gennemskåret af to floder: mod nord Den gule Flod, og mod syd Weifloden. Weifloden har flyttet sit leje mere end 50 gange mellem 1194 og 1884.  Nord for Weifloden som vi om lidt krydser på vores vej mod syd lå landet Qins hovedstad for 2300 år siden. De høje vi ser rundt omkring er dels begravelseshøje fra Handynastiet, dels rester af paladser i Qinhovedstaden. Den blev afbrændt i år 206 fvt af Xiang Yu, som vi mødte i Pekingoperaen. Snart ankommer vi til Xian, Kinas hovedstad under Handynastiet (206 fvt til 220 evt) og Tangdynastiet (618 til 907). Xian var lå dengang en gigantisk by med op mod to millioner indbyggere, beriget af handel og kontakter vestover på grund af Silkevejen som startede og sluttede her. Vi er kommet til en af den kinesiske kulturs oprindelige kerneområder.

For 2300 år siden fandtes der syv stater i det centrale og nordlige Kina. De hed Han, Zhao, Wei, Yan, Chu, Qi og Qin. I 259 fvt fødes drengen Ying Zheng, hvis far hed Yi Ren, en sønnesøn af kongen over Qin. Kongen over Qin ønsker at angribe staten Chu, og for at hindre at staten Zhao angriber ham i mellemtiden sender han sin sønnesøn dertil som gidsel. Staten Chu besejres, og Yi Ren vender hjem. Mens han var gidsel har han lært den kloge købmand Lu Buwei at kende, og denne hjælper ham til at blive adopteret af konen til Qinstatens kronprins. Med tiden bliver Yi Ren konge over Qin, og Lu Buwei hans førsteminister. Efter kun tre år dør Yi Ren, og hans søn (måske i virkeligheden Lu Buweis søn) Ying Zheng bliver tronarving, men krones først som 22-årig i 238 fvt. Lu Buwei, hans mor og hendes elsker forsøger et statskup, men de afsløres og tvinges til at begå selvmord. Ying Zheng udpeger nye ledere, generalen Wang Jian og førsteministeren Li Si, og påbegynder fra 230 en omhyggelig plan for ødelæggelsen af alle andre stater. Først falder staterne Han og Zhao. Staten Yan forsøger at dræbe Ying Zheng med snigmorderen Jing Ke, men det mislykkes og også Yan falder. I hurtig rækkefølge falder dernæst staterne Wei, Chu og Qi, og i 221 fvt er Ying Zheng hersker over hele det daværende kinesiske område. Han tager navnet Qin Shi Huang Di, hvilket betyder Den Første Kejser over landet Qin. Straks begynder han at udslette de andre staters kultur. 12.000 medlemmer af de tidligere staters herskerslægter tvangsflyttes til hans hovedstad, og sættes i husarrest. Staternes skrifttegn, mønter, mål og vægte udslettes og erstattes af Qinstatens. Der anlægges veje med samme sporvidde over hele riget, de tidligere staters mure mod nomadestammerne i nord forenes, der arbejdes på den store kanal mellem Yangze og Den Gule Flod, og hans gigantiske gravmausoleum påbegyndes. Hovedstaden udbygges med 270 paladser, og der anlægges 50 fod brede veje mod alle verdenshjørner. Hans enorme kejserpalads, Epangpaladset påbegyndes, og våbnene fra de tidligere stater smeltes om, og formes til tolv kæmpestatuer, der opstilles i paladsets haver. Enorme mængder af krigsfanger gør alle disse tiltag mulige. Kejseren styrer sit rige med hård hånd, afbrænder bøger og henretter mængder af mennesker, herunder en del lærde disciple af vismanden Kongfuzi. Men kejseren får også tid til at studere alkymi, i håb om at opnå udødelighed.

Vi ankommer til Xian, og går en tur på bymuren ved den nordlige port. Xian er en af de relativt få kinesiske byer, der har en bymur. Mange steder lod kommunisterne bymurene bryde ned efter magtovertagelsen – således for eksempel i Beijing. Efter besøget på muren kører vi til Xian Hotel, hvor vi spiser vestligt inspireret buffet i restauranten Orchid Garden.

Efter frokost tjekker vi ind på hotel Aurun i det centrale Xian. Resten af dagen er fri til egne vandringer og shopping i Xians gader og i det muslimske kvarter, eller bare til slumren på hotelværelset. Om aftenen spiser vi på hotellet.

Torsdag – sjette dag:

Vi tager af sted fra hotellet klokken otte, og starter dagen med at se på jade. Vi får en grundig indføring i emnet på Shaanxis Jadefabrik.

Jade og silke var i det gamle Kina de to gaver, man kunne tilbyde medlemmer af den kejserlige familie. Ordet for jade dækkede også sten som agater, krystaller, tyrkiser og safirer, men den fineste jade var det vi i dag kalder for jadeit (mange farvenuancer) og nefrit (hvide og grønne nuancer). Sten med en hårdhedsgrad mellem 5 og 8 på en skala mellem 0 og 10, hvor diamanter har hårdheden 10. Den grønne jade har fra den tidligste tid været brugt som smykkesten og ritualsten, og Kongfuzi sagde, at den symboliserede visdom, retfærd, loyalitet, lykke, troværdighed, og foreningen af himmel og jord. Ikke så lidt! Den kinesiske jade kom især fra floderne, og efter forekomsterne var udtømte i Yangtze, fik man den især fra områder i Xinjiang – den nu vestligste provins i Kina.

Efter besøget drager vi ud til de varme kilder ved Huaqing, ved foden af bjerget Li. Under Tangdynastiet opholdt kejserne sig ofte her om vinteren, og vi går gennem haven op til området omkring de oprindelige badebassiner.

Efter tre hundrede års splittelse efter Handynastiets fald i 220 evt forenes Kina igen i 589 evt af generalen Yang Zhen og hans søn Yang Guang. De grundlægger Sui-dynastiet. Buddhismen er i de mellemliggende år blevet vidt udbredt i Kina, og er et af de elementer de anvender til at forene riget. Men de kommer ikke til at regere længe. I 615 begynder et rygte at cirkulere i Suihovedstaden, at en mand med navnet Li vil oprette et nyt dynasti. Yang Guang lader en lang række personer med navnet Li henrette, og nærmest i selvforsvar leder en mand ved navn Li Shimin sin far Li Yuan til oprør. Og i 618 har de overvundet Sui, og opretter deres eget dynasti, Tangdynastiet. Kampmunkene fra det lille buddistkloster i Den Lille Skov (Xiaolin) i Henanprovinsen støtter dem, og giver anledning til en lang række romantiske kampkunstsfortællinger. I de første 150 år af Tangdynastiet blomstrer riget som aldrig før. Store poeter som Li Bai og Du Fu skriver digte, store malere og kalligrafter arbejder, og munken Xuanzang rejser til Indien, og vender efter 20 år tilbage med en stor mængde indiske buddisttekster, som han giver sig til at oversætte. Handlen over Silkevejen blomstrer, ligesom kunst, kultur og erhvervsliv. En af de få kvindelige herskere i Kinas historie, Wu Zetian regerer i 15 år fra 690 til 705. Og selvom hun siden fik et dårligt ry af konfutsianske lærde, så tyder alt på at hun var en udmærket regent. Tangdynastiet kulminerer under kejser Xuanzong (713-756), men møder også sin nedgangstid under ham. Hans elskede er den mildt sagt fyldige Yang Guifei, som bliver anledning til et oprør der svækker dynastiet. En general i grænseområderne mod vest, An Lushan, anklages af hoffets lærde for at have en affære med Yang Guifei. Længe vil kejseren ikke tro det, men da han kalder Anlushan til hovedstaden og han ikke kommer, vækkes hans mistanke. Da han så befaler ham at komme, ankommer An Lushan med hele sin hær, og kejserhoffet flygter fra hovedstaden over hals og hoved. På flugten tvinges Yang Guifei til at begå selvmord. Selvom det lykkes at slå oprøret ned, er centralstyret svækket, og de sidste 150 år af dynastiet er en moderat nedgangstid. Også buddhismen tøjles afgørende, da den i et tiår fra 845 forfølges, klostre lukkes, og munke og nonner tvangsomvendes til et verdsligt liv.

Vi betragter statuen af Yang Guifei som står hvid i haven. Og vi kigger også op ad bjerget, hvor en svævebane fører turister op til det hus, hvorfra Chiang Kaishek forgæves søgte at flygte i 1936.

Efter den lange march i 1934-35 havde kommunisterne sat sig fast i den nordlige Shaanxi-provins. Kina var samtidig under massivt angreb fra japanerne. Chiang Kaishek synes at have ønsket at koncentere sig om at slå kommunisterne først (”Japanerne er en hudsygdom, kommunisterne en hjertesygdom”, skal Chiang Kaishek have sagt). Men en af hans generaler, en manchu ved navn Zhang Xueliang, mener ikke, at Chiang giver nok støtte til kampen mod japanerne og mod deres medløbere i den japanske satellitstat Manchuguo, ledet af Kinas tidligere kejser Pu Yi. Chiang Kaishek kommer til Xian i december 1936 for at lede kampen mod kommunisterne i Yanan, men fanges under sin flugt op ad Li-bjerget af general Zhangs soldater. Folkerepublikkens guider husker at fortælle at han kun var iført underbukser under flugten og ikke havde fået sit gebis med.

Vi forlader Huaqings paladser, og begynder at køre ud mod Qin Shi Huangdis terracottahær. På vejen spiller jeg guqin musik, musik spillet på en syvstrenget vandretliggende lut. Instrumentet har været vigtigt for mange af Kinas lærde, og digtene om dens musik er utallige.

Et af dem her, fra Tangdynastiet:

Vores vært bringer vin til glæde i aften

Beder gæsten fra Guanglin spille qin.

Månelys bader bymuren, krager flyver op

Frost fryser tusind træer, vinden gennemtrænger vore klæder

Men kobberbækkenet gløder og lys blafrer

Først spiller han ”Lu-vandet”, så ”Chu-prinsessen”

Med første tones dirren tier alle

Ikke et ord fra den store forsamling til stjernerne blegner

En nat hvor vi vender tilbage til bjergene og skyerne

Vi ankommer til parkeringspladsen ved Terracottahæren, og ser den hvide kolossalstatue af den første kejser af et samlet Kina. Vi kører med elbiler op til indgangen, og går direkte ned til Terracotta Friendship Restaurant, hvor vi spiser frokost.

Byggeriet af Qin Shi Huangdis gravmausoleum var startet da han var kommet på tronen i 238 fvt. En enorm park omgivet af to bymure med en 170 meter høj, og 350 meter lang rektangulær gravhøj i midten. Murene var 1355 x 580 meter og 2165 x 940 meter lange, og havde porte mod de fire verdenshjørner, fire i den ydre mur, og seks i den indre. 720.000 mand arbejdede på projektet i over 28 år. Historikeren Sima Qian har beskrivelser af et underjordisk kammer 30 meter under jorden, med en miniaturudgave af kejserens verden. Floder af kviksølv, himlens stjernebilleder i loftet, og modeller af paladser og administrationsbygninger omkring en kobberkiste med hans lig i midten. Der skulle også have været automatiske armbrøste, der skød pile mod ubudne indtrængere. Men af frygt for at ødelægge noget, og på grund af den høje grundvandstand i området har man aldrig udgravet graven…

I 210 fvt døde kejser Qin Shi Huangdi på en inspektionsrejse i Hebeiprovinsen. I sit testamente havde han indsat sin søn Fu Su som arving. Men førsteministeren Li Si, embedsmanden Zhao Gao og kejserens anden søn Hu Hai indgår en pagt, og river kejserens testamente i stykker. For at nyheden ikke skal slippe ud, lader de vogne med fisk køre foran og bagved kejserens vogn, og hver dag træder Li Si ind i kareten for at gennemgå dagens sager med det rådnende lig. Da de når frem til hovedstaden beordres Fu Su til at begå selvmord. Hu Hai bliver kejser, men er uduelig, og efter et par år bryder kejserriget sammen, og en borgerkrig bryder ud. Oprørslederen Xiang Yu erobrer hovedstaden i 206 fvt, og den brænder i 30 dage. Han ødelægger også kejserens mausoleum.

Efter frokost går vi ned til biografbygningen, hvor vi blandt andet møder 74-årige hr Yang, der som brøndgraver i 1974 blev årsag til fundet af terracottahæren  - måske det vigtigste arkæologiske fund i verden de sidste 50 år. Under brøndgravningen var et terracottahoved i naturlig størrelse dukket op, og rygtet herom nåede ind til arkæologer i Xian og Beijing. Man anede ikke hvad man havde fundet. Ingen historiske oplysninger var blevet overleveret om den enorme terracottahær, man fandt… Hr Yang er ikke glad for at blive fotograferet uden betaling, men i dag smider han da ikke rundt med noget, hvilket han ellers godt kan finde på, hvis man tager billeder af ham uden at betale. Vi går ind og ser filmen om baggrunden for fundet.

Da Xiang Yus oprørshær havde plyndret Qinstatens hovedstad, satte de af sted mod gravmonumentet. Intet tyder på at de trængte ind i selve graven (da de to kobbervogne som senere blev fundet, stod i indgangen til graven, og ikke var blevet rørt), men de plyndrede parkområdet, og de ødelagde den mærkelige terracottahær de fandt opstillet i store træbarakker, efter at have fjernet brugbare våben fra figurerne. Over 2000 år skulle gå før krigerne af ler dukkede frem igen.

Efter filmen går vi til grube nummer et, der rummer den største gruppe af krigere og vogne. Man regner med, at der engang var seks til otte tusinde, men af dem vi ser er der ca tusind, som alle er blevet samlet efter at være blevet fundet som stykker og bidder. Nogle havde stadig farver på da de blev fundet. De har alle været af naturlig legemsstørrelse eller lidt større, klart bemalede og har haft våben af kobber. De står opstillet i ni rækker, hvoraf de længste er 184 meter. I alt 45 stridsvogne står strategisk placeret i slagordenen. Figurerne er omhyggeligt formede og brændt, og består af serieproducerede moduler – kroppe, ben og arme. De fleste hoveder er dog mere eller mindre forskellige. Der er mange mennesker, så I går selv rundt her, og til de andre gruber.

Vi mødes et par timer senere, og bevæger os ned til bussen gennem boder, sælgere, tiggere og voldsom musik. Der er uventet få biler på motorvejen, og vi er snart hjemme på hotellet.

Klokken kvart over syv mødes vi igen. Vi skal til ”Shaanxi’s Store Danse- og Musik Teater” for at spise, og for at se show inspireret af Tangtiden. Mens vi spiser, sidder en pige og spiller guqin på scenen. Der er risvin til maden, og en af de kinesiske specialiteter, jiaozi, eller kæmpetortellini, foruden en mængde andre retter. Showet er imponerende, og fuldt af formationsdanse, traditionel musik og skønne dragter.

Fredag– syvende dag:

Det er månefestdagen i dag. Vi tager fra hotellet med vores kufferter klokken otte. Før vi tager til lufthavnen skal vi besøge et lille museum med udstillinger om Tangdynastiet, et kunstgalleri med traditionelle billeder, og vildgåsens pagodes tempel.

I det lille museum ser vi dragter fra Tangtiden, lægger mærke til indflydelsen fra Indien med prikken i panden på kvinderne, og ser på malerier fra Tangtiden. I galleriet får vi en introduktion til malerkunsten, der er så nøje forbundet med kalligrafien. Og vi får gennemgået ”de fire skatte”: papiret, blækstenen, blækstangen og penslen.

Derefter går vi op til Vildgåsens pagodetempel, hvor vi tilbringer en lille time.

Pagoden blev oprindelig bygget i år 652, for at opbevare og beskytte de buddistiske skrifter, som munken Xuanzang havde bragt med sig hjem efter en årtierlang rejse til Indien ad Silkevejen. Da den blev bygget, lå den ca tre kilometer inde i millionbyen Changan (datidens Xian), hovedstaden i Tangdynastiets Kina. Xuanzangs rejse blev en legende, og den klassiske kinesiske roman ”Rejsen mod Vesten” beretter om, hvordan abekongen Sun Wukong, grisen Zhu Bajie, sandmonstret Sha Wujing og en hvid hest, der egentlig er tredje prins af en dragekonge, hjælper munken på rejsen. Ved at hjælpe munken bliver de alle tilgivet tidligere gerninger, de er blevet straffet for: Sun Wukong har ædt de himmelske udødelighedsferskner og udødelighedspiller, Zhu Bajie har drukket sig fuld ved en himmelsk banket og forsøgt at forføre Månegudinden, Sha Wujing tabte og knuste en af Den Vestlige Dronningemoders krystalskåle, og Dragekongens tredje prinsesøn havde sat ild til sin fars perle. Pagodens navn skyldes sandsynligvis en af legenderne som berettes i bogen, da rejseselskabet reddes af en vilgås, efter de er faret vild i en ørken.

Pagodearkitektur var en ny type arkitektur i Kina, hvor man ellers ikke måtte bygge bygninger, der var højere end kejserens. I Indien var stupaer, som pagoderne udviklede sig fra, beskyttende bygninger omkring et buddistisk relikvie, f.eks. en af Buddhas tænder eller fingerknogler. I Kina bibeholder de denne funktion, men bliver efterhånden også en arkitekturform, som ikke nødvendigvis har religiøs betydning, men placeres i landskabet som en slags udsigtstårne på steder med særlig interessant udsigt.

Buddhismen kom til Kina i begyndelsen af første århundrede evt. I 68 evt blev det første buddistiske tempel, Den Hvide Hests Tempel, grundlagt i Hanhovedstaden Luoyang. I løbet af de følgende århundreder vokser buddhismen, især i de tre urolige århundreder uden en fælles regering for hele Kina fra 220 evt til 589 evt. Mens der var problemer med at forene buddhismens fokus på individuel meditation og tilværelsens grundlæggende tomhed med konfutsianismens fokus på familie og materiel virkelighed, blev det særlig den daoistiske naturreligion, som blev brugt som filosofisk løftestang til at formidle og forme den særlige kinesiske buddhisme. Den bare vokser og vokser indtil 845, hvor konfutsianske embedsmænd får religionen bragt i miskredit,får  klostre lukket, og munke og nonner tvunget til at vende tilbage til samfundet. Selvom buddhismen atter bliver tilladt i løbet af nogle årtier, får buddhismen aldrig helt den samme kraft og magt som før 845.

Den historiske Buddha var en prins, Siddharta Gautama, der voksede op i et lille kongerige i det sydlige Nepal i det femte århundrede fvt. Han levede ekstremt beskyttet, men da han opdagede at sygdom, alderdom og død var en del af livet, opgav han sit beskyttede liv, og drog som 29 årig ud for at finde en vej ud af livets lidelser. Efter en række års vandringer og meditative erfaringer, når han vished, oplysning, under et boddhi-træ i Dyreparken i Benares. Han formulerer de fire ædle sandheder, som beskriver livslidelsen som en læge ville beskrive den: 1/Lidelsen eksisterer på grund af kroppens og sindets foranderlige natur, 2/ årsagen til lidelsen er begær og livstørst, 3/ lidelsen kan ophøre hvis begæret og livstørsten ophører, og 4/ begærets ophør kan opnås ved at følge den ottefoldige vej, som bringer balance, ikke-tilknytning og ikke-dualisme i tanke og handling, og til sidst udslukning af livstørstens ild - nirvana.

Der findes flere typer buddhisme. Det lille fartøj (Hinayana) med særlig vægt på munke og lægfolk, der understøtter munkene findes stadig på Ceylon og i de fleste sydøstasiatiske lande, mens det store fartøj (Mahayana) med særlig vægt på menneskelige og guddommelige formidlere mellem den endelige sandhed og almindelige mennesker(kaldet boddhisattvaer) særlig findes i Kina og Japan. Det er desuden i Kina at man udvikler den særlige buddhisme, der er bedst kendt i Vesten under det japanske navn zen – en buddhisme der lægger vægt på den pludselige oplysning, enheden med naturen og den ikke-sproglige(og dermed ikke-dualistiske) livserfaring.

Så går turen igen til lufthavnen, hvor vi spiser i Airport Silkroad Restaurant. Efter frokosten går flyet som fører os sydpå, til Guangxiprovinsen, og til byen Guilin. I flyet serverer de månekager med sort sødt bønnemos som fyld.

Vi bliver taget imod i lufthavnen af vores lokalguide Diana, og chaufføren hr. Yan. Ude af lufthavnen mærker man straks, at luften er langt friskere, renere og varmere end i Xian, og der er en snert af den tunge tropiske duft fra det kaneltræslignende osmanthustræs falmende blomster. Overalt hvor vi kører frem er der vældige træbeklædte kalkstenklipper, der skyder op som enorme kokostoppe i landskabet. Man kalder sådanne geologiske strukturer for ”karst” -  kalkstensbjerge gennemtrængt af huler, huller og underjordiske vandløb.

Der bor 46 millioner i provinsen Guangxi, der er en relativt tilbagestående og fattig provins sammenlignet med Beijing og provinserne tættere på østkysten. Gennemsnitsindtægten for et år er ca 6800 yuan. Området blev en del af Qin Shi Huangdis rige i 214 fvt. Der bor en lang række minoritetsfolk, især er der mange af det 17 millioner store Zhuangfolk, der er et thaifolk. I slutningen af Qingdynastiet var der flere oprør, der havde udspring i området, herunder Taipingoprøret der kostede over 20 millioner mennesker livet, og varede fra 1850 til 1864. Igangsætteren af oprøret var en mislykket eksamenskandidat, Hing Xiuquan, som efter møder med missionærer og deres skrifter fik en vision om sig selv som Jesus’ broder, med opgaven af skabe himmelrige på jord.

Vi stopper ved South China Pearl Museum, hvor vi først får en introduktion til perler og åbning af østers. Derefter et modeshow med høje tynde kineserpiger i meget opslidsede qipao-kjoler, og … nogle fine perlekæder…

Perler er hårde og kugleformede genstande, der består af lag af krystalinsk kalciumskarbonat og hornlignende stoffer som conchiolin. Det er lysets refleksion i lagene, der giver genskinnet. Der findes saltvandsperler og ferskvandsperler. De førstnævnte er dyrest, da en saltvandsøsters kun kan producere én, mens der kan være temmelig mange i en ferskvandsøsters.

Så fortsætter vi ind til byen Guilin, der har 670.000 indbyggere og en gennemsnitsindtægt der er næsten seks gange større end provinsen som helhed (nemlig ca. 38.000 yuan). Vi krydser både Ferskenblomstfloden (Taohua) og floden Li, som vi skal ud og sejle på i morgen. Vi ender ved Guilin Bravo Hotel, hvor vi spiser middag. Efter lidt afslapning på værelserne, er der en del der lader sig køre til massage nede i byen i Aizutang (Hallen hvor man elsker fødder). Fødder og kroppe får ny energi gennem stærke unge hænder.

Aftenmørket klæder stien langs søen, hvor træerne stråler neongrønt, springvand sprudler orange, og små ensembler spiller og synger traditionel musik i pavillionerne.

Lørdag– ottende dag:

Ved ottetiden kører vi til et færgeleje ved floden Li, ca. 20 km udenfor Guilin. Floden Li udspringer i Kattebjergene (Mao Er) nord for Guilin, og er omkring 430 km lang. Vi begynder sejladsen gennem nogle af de smukkeste og mest særprægede landskaber i Kina og i verden. De gamle kinesere formulerede det i sætningen ”Landskabet omkring Guilin er det smukkeste under himlen”. Disse kæder af skovklædte karstbjerge danner figurer og billeder i vandet og i fantasien. Klipperne har gamle navne og fortællinger knyttet til sig. Der er ”Den forstenede trofaste hustrus bjerg”, ”Vismandens bolig”, ”Barnet der tilbeder Barmhjertighedens Boddhisatva Guan Yin”, ”Skriftpensbjerget”, ”Æblebjerget”, ”De ni hestebjerge”,  ”Sneglebjerget”,  ”Dragehovedbjerget” og mange andre seværdigheder. Vi sejler ca 15 km i timen, og tilbagelægger de 60 km til Yangshuo på fire timer. Vi bliver i Yangshuo halvanden time, hvor der shoppes eller drikkes lidt på en af de mange cafeer.

Yangshuo er en lille by omgivet af karstbjerge. Den er gennem de sidste 20 år blevet en af magneterne for rygsæksrejsende, der her kan hvile ud fra Kinas storbyer i relativt billige omgivelser, og alligevel både få natteliv og muligheder for vandring og klatresport inden for rækkevidde.

Vi kører i elbiler op til bussen, og begynder turen til Rørfløjtegrotten, der ligger ganske tæt på Guilin. Jeg benytter lejligheden til at fortælle lidt om daoismen, hvad der ellers ikke har været tid til.

Daoisme er en samlebetegnelse for en række kinesiske filosoffer og trosforestillinger, der udgår fra begrebet ”dao”. ”Dao” betyder egentlig ”vej”, men har en langt større betydning end vi forbinder med en vej. ”Dao” omfatter naturens vej, dvs forvandlingscyklus og forvandlingsformer, og levende væsners måde at leve i overensstemmelse med disse naturlige forvandlinger. Udover ”dao” er begrebet ”de” centralt. ”De” skal forstås som den evne det naturlige væsen har til at flyde med forvandlingsformerne, og dermed ”ride” på den kraft som naturen giver, hvis man ikke kæmper imod, men bare følger med.

Man skelner mellem en filosofisk daoisme (særlig knyttet til storslåede og dybsindige skrifter af Laozi, Zhuangzi og Liezi), forskellige religiøse sekter (knyttet til lægekunst, kampsport og meditationsteknikker) og kinesisk folkereligion (forfædrekult, magi, ritualer knyttet til guder som Jadekejseren, Rigdommens Gud, daoistiske mediationseksperter der har opnået udødelighed osv, særlige historiske personer der har vundet udødelighed).

Efter en times tids hvile i bussen ankommer vi til Rørfløjtegrotten. Det er et af de få steder, hvor udlændinge ikke må guide, så her træder Diana til.

Den smukke kalkstengrotte med stalakitter, stalagmitter og sammenvoksede stalakto-stalagmitter, hulekoraller og fritstående stenvægge er oplyst af neonlys i alle farver, og Diana fortæller hvor man kan se snemænd, vandfald, svampe, juletræer og meget andet. Nogle steder er der glat, så man går forsigtigt, men hallerne er store så man føler sig aldrig rigtigt indelukket.

Der er ganske kort vej ind til Guilin, hvor vi tager et par timers afslapning før vi mødes for at køre til restauranten på Osmanthus Hotel, hvor vi får buffet – med masser af kager.

Søndag– niende dag:

I dag skal vi flyve til Hangzhou, men før vi kommer så langt, er vi en del der skal ud og besøge en børnehave og den gamle bondemand hr Zhao. Børnehaven ligger lige ved hotellet, så der kan vi gå over. Der er 300 børn og 35 kvindelige pædagoger i Guilin Municipality Kindergarten. Børnene kommer mest fra magtfulde embedsmandsfamilier og andre relativt velstående hjem. Det koster noget over 580 yuan om måneden at have et barn her.

Børn er heldigvis børn overalt i verden, og deres blanding af umiddelbarhed, glæde, tryghed og relativ disciplin viser at det er rigtig dygtige pædagoger. Vi besøger først en klasse hvor de synger og danser, og demonstrerer, at her begynder man med engelsk fra man er tre år! I kommer også til at danse lidt med. Så følger en tegneklasse, hvorfra mange får en tegning med ud. Tegningerne er fulde af dynamik, og de fleste afspejler tilfredse børn med sole, huse, dyr, blomster og levende maskiner. Før vi forlader skolen ser vi på morgengymnastikken i gården. Også her er der fart på. Der står også en flagstang, der vajer med det røde flag med de fire små og den store gule stjerne. I alle børnehaver, skoler, militærforlægninger og ved alle offentlige bygninger er der flagceremonier hver morgen, hvor flaget hilses, ofte med nationalsangen.

Vi kører så med bus ud på landet, til en lille landsby hvor hr Zhao og fru Zhao bor. De tager imod os, da vi står ud. Vi er kørt ned ad hullede mudderveje, forbi en nedlagt papirfabrik, der tidligere beskæftigede landsbyen, og stopper ved en samling huse, mange af dem bygget af store klodsede hjemmelavede mursten. Der er stille her, og en del rigtig lækre høner gukker rundt og pikker. Der bor 180 mennesker i landsbyen (hvoraf de fleste tilhører Zhao-klanen), men en stor del af disse bor nu i byen. Men officielt bor de stadig her: I Kina er man bundet til landet, hvis man er født dér. Det er meget meget svært at få tilladelse til at flytte til byen i Kina – for der følger en række fordele med i form af skoler, jobs og andre ting. Hr og fru Zhao har fire børn og seks børnebørn, og de tjener ca. 500 til 600 yuan om måneden. En af sønnerne har startet et flyttefirma, og har tjent så gode penge, at han har kunnet bygge et hus til 70.000 yuan. Hr Zhao passer stadig sine 14 svin, foruden den nedlagte skolebygning. Den ligger ved bytemplet, som har ligget hen som ruin siden rødgardister ødelagde det under kulturrevolutionen.

Vi tager tilbage til hotellet, og en times tid senere tager vi af sted. På vejen til lufthavnen spiser vi frokost på restauranten Xufulou. Nogle lægger mærke til reklamen for en kinesisk halspastil, Den gyldne hals (Jinsangzi). Det er den brasilianske fodboldhelt, Ronaldo, der reklamerer for pastillen. Jo, kinesiske virksomheder er begyndt at forstå, hvem der kan hjælpe ens produkter frem, hjemme som ude. Og de er begyndt at have råd til det!

Vi lander et par timer senere udenfor Hangzhou, hvor vi bliver taget imod af lokalguiden Maggie, og vores chauffør på resten af turen, hr. Ren. Vi kører ind til hotellet, og tjekker ind. Et par timer senere mødes vi igen, og kører til middag på Lilly Hotel.

Hangzhou er en af Kinas gamle hovedstæder, og har et meget romantisk ry blandt kineserne. Især området omkring Den vestlige Sø (Xihu) flyder over med romantiske historier fra fortiden. Byen blev ødelagt under Taiping-oprøret (1850-1864), men især bygningerne ved søen er blevet genopbygget i traditionel stil. Byen er hovedstad i Zhejiangprovinsen, og har ca. 6,5 millioner af provinsens 47 millioner indbyggere. Gennemsnitsindtægten for et år er i Hangzhou ca 38.000 yuan.

Hangzhou blev hovedstad under Det Sydlige Songdynasti (1127-1279). Baggrunden for dette dynasti var som følger: Da Tangdynastiet brød sammen i 907 fulgte mere end 60 år med kaos og en lang række kortlivede dynastier, hvoraf ingen havde magten over hele Kina. I perioden 960 til 975 lykkes det Zhao Kuangyin at forene hele landet igen. Han tog kejsernavnet Song Taizu. De 16 præfekturer omkring Beijing lykkes det dog ikke at erobre tilbage fra nomadefolket Khitan. Song Taizus efterfølgere prøver fra 1004 til 1044 at erobre disse områder gennem en række militærkampagner, men det lykkes ikke. Songkejserne ender med at måtte betale store mængder guld, sølv og silke til Khitanfolket. I begyndelsen af 1100-tallet prøver kineserne en ny teknik. De allierer sig med et andet nomadefolk, Jurchen, som de får til at angribe Khitanfolket. Jurchens krigere erobrer hele Khitanfolkets område i 1125, men fortsætter ned gennem Kina, og i 1127 falder hovedstaden Kaifeng. Det kinesiske hof flygter mod syd, og etablerer en midlertidig hovedstad i det rige Hangzhou. Den midlertidige hovedstad bliver efterhånden permanent, idet man indser at det ikke er muligt at generobre Nordkina. Dynastiet, der fra 1127 til 1279 har hovedstad i Hangzhou kalder man altså ”Sydlige Song”.

Sydlige Song er enestående ved sin fantastiske rigdom, videnskabelige og økonomiske udvikling. Man opfinder og anvender papirpengene, der opstår egentlige industricentre (som porcelænsfabrikkerne i Jingdezhen, eller theplantagerne omkring Hangzhou), privatskoler blomstrer, og købmænd der tidligere har været ugleset opnår stor prestige. Væksten og den økonomiske blomstring bliver dog bremset af den mongolske erobring af Sydlige Song i 1279. Da Marco Polo få år senere for en kort tid bliver mongolerdynastiets guvernør i Hangzhou, kalder han byen for verdens smukkeste med utallige markeder, paladser, søer, kanaler, parker og haver.

Mandag– tiende dag:

Vi starter dagen med at køre til Den Vestlige Sø (Xihu), mens Maggie fortæller historien om Zhu Yingtai og Liang Shanbo:

Under Det Østlige Jindynasti (265-420) drog en ung kvinde ved navn Zhu Yingtai forklædt som ung mand til Hangzhou. På sin rejse mødte hun den unge mand Liang Shanbo. De studerede sammen i tre år, og deres forhold fordybedes. Zhu tilbyder så Liang sin 16-årige søster (som ikke eksisterede) som hustru. Liang kommer til Zhus hjemby, og finder ud af, at Zhu er en kvinde. De kan dog ikke blive gift, da Zhu er lovet bort til en anden ung mand Ma Wencai. Liang dør af depression. Da Zhu skal giftes med Ma Wencai, forhindrer hvirvelvinde bryllupsselskabet i at gå forbi Liangs grav. Zhu går over til graven for at vise Liang sin respekt. Graven åbner sig og Zhu forsvinder ned i hullet. Derefter letter to sommerfugle fra hullet, og flyver bort sammen.

Vi starter turen med at gå en lille tur gennem en park med broer, pavillioner og masser af gamle træer. Vi kommer ned til søen, hvor vi går ombord i en dragebåd.

Myten fortæller at en jadedrage og en rød føniks engang boede oppe i Mælkevejen. På en ø beboet af feer, finder de en lysende sten som de polerer og sliber til en perle. Den Vestlige Himmels Dronningemoder opdager den fine perle, og lader den stjæle. Da hun ved en banket viser den til sine gæster, stråler den så klart, og jadedragen og den røde føniks opdager den. Et vældigt slag følger med sværdkamp, flikflak og finter, men da perlen falder og styrter ned mod jorden følger kun dragen og føniksen. Perlen knuses og bliver til en sø, Den Vestlige Sø, mens dragen og føniksen bliver småbjerge og høje omkring søen.

Området omkring Den Vestlige Sø er på ca. 9 km2. Tre diger med spadserestier opdeler søen, mod nord Baidi, i midten Sudi og Yanggongdi. Det 1,5 km lange Baidi-dige blev bygget af digteren Bai Juyi som var guvernør fra 785-804, mens det 2,8 km lange Sudi-dige blev anlagt af den lærde Su Dongpo, der var guvernør fra 1086 til 1094.

Et af Su Dongpos mange digte om søen er dette:

Blæksorte skyer farer frem

Dog ikke over højene

Perlehvide regndråber falder ned

Tilfældigt ind mod bådene

En pludselig vind hvirvler jord op

Jeg ser ned på søen oppefra

Vandet spejler himlen

Den kinesiske litteratur er fuld af romantiske historier knyttet til søen. Den følgende har muligvis både givet inspiration til H.T.A. Hoffmans “Guldskålen” og H.C. Andersens ”Den lille havefrue”:

Efter flere tusinde års meditation på det hellige Emeibjerg lykkes det en hvid og en grøn slange at forvandle sig til mennesker. De kalder sig Bai Suzhen (Hvid) og Qingqing (Grøn). De drager til Hangzhou, hvor de møder den unge lærde apoteker Xu Xian på en af Baidi-digets broer.  Bai Suzhen og Xu Xian forelsker sig i hinanden, gifter sig og åbner et lille apotek. En daoistisk præst fortæller en dag Xu Xian, at han har en ond ånd hjemme, og giver ham nogle magiske billeder, som skal drive den ud. Det lykkes Bai Suzhen at ødelægge dem, og Xu Xian skammer sig over at have troet daoistpræsten. Senere møder han en buddistmunk, Fa Hai, som fortæller ham det samme som daoistmunken. Men han vil ikke lytte denne gang. Ved Dragefestivalen får han Bai Suzhen til at drikke lidt spiritus, hvilket får hende til at forvandle sig til en slange igen. Da Xu Xian ser dette, får han hjertestop og dør. Da Bai Suzhen kort tid efter genvinder sin menneskelige form, drager hun til de vestlige Kunlunbjerge, hvor hun efter mange vanskeligheder får fat på mirakelmedicinsvampen, lingzhi. Xu Xian bliver genoplivet, og accepterer sin kones natur – for en tid. Xu Xuan kidnappes senere af Fa Hai (eller søger ly i hans kloster, afhængig af hvor godt historiefortælleren kan lide Xu Xian). Bai Suzhen er gravid, og føder en søn. Mens hun hviler ud angriber Fa Hai hende, og da hendes magiske kræfter endnu er svage efter fødslen, lykkes det ham at indespærre hende i sin guldtiggerskål, som anbringes under en pagode, senere kaldet Leifeng-pagoden. Det lykkes senere Qingqing at træne sine magiske kræfter så meget at hun kan overvinde Fa Hai og befri Bai Suzhen. Qingqing er lige ved at dræbe Xu Xuan, som hun mener har svigtet Bai Suzhen, men historien ender godt, og Bai Suzhen, Qingqing, Xu Xuan og sønnen lever lykkeligt til deres dages ende…

Ude på søen er der tre stenpagoder, som man kan genkende fra 1-yuan sedlerne. Når det er fuldmåne kan man sætte lys i, og de forskellige huller skaber genskin af i alt 32 måner i vandet, altså ser man 33 måner i alt! Vi sejler i lidt under en time, og vandrer så ned til bussen. Vi kører til Den Skjulte Ånds Buddisttempel (Lingyin), hvor også skal se et bjerg, hvori der er udhugget over 340 skulpturer.

Den Skjulte Ånds Buddist-tempel blev bygget i 326 evt, men er siden blevet ombygget et utal af gange, sidst rekonstrueret i 1990’erne. Det undgik dog større ødelæggelser under kulturrevolutionen, da Zhou Enlai her som mange andre steder lod stedet beskytte. Der har engang boet over 3000 munke her, men skønt antallet af munke vokser nu, så er der nu under 100. Der er tre store haller, der er værd at besøge. Indgangshallen med fire over otte meter høje himmelske vogtere (Duowentian med parably, Zengchangtian med sværd, Chiguotian med lut, og Guangmutian med en slange). Hovedtemplet med en 19 meter høj Buddha af kamfertræ. Og de 500 arhats hal med statuer af disse buddistiske helgener, alle med deres særlige karaktertræk. Der er også en stor opsætning med buddhaerne fra de fire hellige buddistiske bjerge i Kina: barmhjertighedens boddhisattva Guan Yin fra øen Putuoshan i det østkinesiske hav, visdommens boddhisattva Manjusri fra bjerget Wudangshan i Hubeiprovinsen, sandhedens og meditationens boddisattva Puxian fra Emeishan i Sichuanprovinsen og helvedets beboeres beskytter, boddhisattvaen Dizang, fra Jiuhuashan i Anhuiprovinsen.

Ved siden af ligger bjerget Feilaishan (Bjerget der er fløjet hertil). En indisk munk, der fik det kinesiske navn Hui Li, kom hertil, og da han så bjerget blev han overbevist om at det var et bjerg, der oprindeligt hørte til i hans hjemegn i Indien. Det måtte derfor være fløjet hertil. Der er udhugget over 340 buddhastatuer i bjerget, de fleste fra Yuan og Mingdynastiets dage.

Efter besøget spiser vi frokost på Dongfang Hotel, hvorefter vi kører ud af byen mod sydvest. Mens byen øst og nord for søen er en moderne industriby fuld af højhuse og larm, så ligger området syd og vest for byen hen som velplejet skøn natur med mængder af økologisk dyrkede theplantager. Hangzhou er en af Kinas mest berømte thebyer, og vi skal ud og besøge det sted hvor de fineste grønne thesorter i landet gror, Longjing og Longquan – Dragebrønden og Dragekilden. I dag får vi introduktionen til theen i et af Longjings thehuse.

Thedrikning i Kina har en lang historie, som måske kun kan forståes ved at sammenligne med vestens forhold til vin. Der er skrevet utallige bøger og digte om the og thedrikning, ligesom the er indgået i alskens ritualer knyttet til bryllupper, meditationer, venskabsbygning, elskov og ofringer. Theen siges at være blevet brugt af kulturbringeren Shennong som medicin mod forgiftninger. Man skelner mellem sort og grøn the. Den førstnævnte er gæret, den sidstnævnte er ikkegæret. Der er mere thein (det der svarer til kaffein) i sort the, men flere vitaminer og antioxidanter i grøn the. Man plukker bladene fra forår til tidligt efterår, men sommertheen og efterårstheen er af lav kvalitet, og bruges næsten kun til posethe. Forårets første høst fra Longjing og Longquan regnes for landets fineste, og blev tidligere kun tilbudt kejserhuset.

Om aftenen spiser vi middag i Marco Polo Restaurant, hvorefter en del af Jer bliver sat af ved natmarkedet ved Wushan Lu.

Tirsdag – elvte dag:

Vi kører af sted mod Shanghai klokken otte. Langs motorvejen vokser der morbærtræer, hvis blade man bruger til at opfodre silkeorme. På mange huse langs vejen ser man små modeller af Shanghais vartegn, tvtårnet Orientens Perle. Jeg fortæller om Shanghai, og læser historier fra daoisten Zhuangzis værker.

Østens Paris, Orientens Dronning, Orientens Perle, Asiens Hore. Kært barn har mange navne. Egentlig betyder Shanghai ”Ved havet”, og var indtil 1842 en relativt lille by. Bortset fra en række gigantiske flådeekspeditioner til Indien, Østafrika og måske endnu længere under den muslimske admiral Zheng He i begyndelsen af det 14 århundrede, så havde de kinesiske kejsere meget lidt interesse for lande hinsides havet. Men med Englands sejr i første opiumskrig (1839-1842), blev byen en traktathavn, som englænderne valgte som brohoved til handelsmæssig ekspansion ind i landet ad Yangtsefloden. Andre lande kommer til i løbet af århundredet, og byen opdeles i forskellige koncessionsområder.

I 1843 regner man med, at byen havde 100.000 indbyggere, i 1850 500.000, og omkring år 1900 fem millioner. Shanghai bliver hurtigt landets mest udadvendte og moderne by. Det er her der først kommer elektrisk lys,, det er her industrien udvikler en egentlig arbejderklasse, og det er her at Vestens mest undertrykte drifter får fuldt ufløb med opiums- og heroinbuler, tusindvis af bordeller og omfattende gangsterkriminalitet og korruption. I de vilde 20’ere er Shanghai en af verdens mest moderne, vilde og modeskabende byer, hvilket ikke ændres af hverken kriminaliteten eller massakren i 1927 som Chiang Kaishek udsætter byens kommunister for. I 1937 erobrer japanerne byen, og holder den besat indtil krigens slutning i 1945. Efter Folkerepublikkens oprettelse i 1949 bliver Shanghai landets økonomiske lokomotiv, men de fleste industriejere flygter til Taiwan eller USA. Byen må indtil 1979 bære op mod 70 % af landets samlede skattebyrde. Efter 1979 sættes skattebyrden ned, men byen bliver ikke prioriteret som særlig økonomisk zone. Først med de nye ledere, som kommer frem efter massakren på Den Himmelske Freds Plads i 1989, kommer der gang i tingene. Jiang Zemin og Zhu Rongji stammer fra Shanghai, og byens kræfter slippes løs. Byen forvandles pludselig med enorm hast. Hvert år bygges mange hundreder nye skyskrabere, alene i 1997 et tusinde nye! Havnen i Shanghai er med dybhavshavnen Yangshan lidt udenfor Shanghai verdens største! I dag er byen Kinas største med 17,5 millioner indbyggere, og også med landets højeste gennemsnitsindkomst på 42.800 yuan.

Vi ankommer til byen hen på formiddagen, og spiser barbecuemad på en temmelig fyldt Mongolian Barbecue Restaurant. Efter maden kører vi ind til the Bund, den gamle engelske koncessions havnekaj med en række enestående bygninger fra 1920’erne i Art Deco- og neoklassicistisk stil, heriblandt det legendariske Peace Hotel, hvor man stadig har et jazzband der spiller som i 20’erne. Vi betragter også skylinen på Pudongsiden - den anden side af Huangpufloden.

Dér rejser tvtårnet (Det Orientalske Perletårn) sig med de tre kugler op til 468 meter, Jin Maobygningen (421 meter), der øverst i Hyatt Hotellet (fra 57’ende etage op til 87’ende etage) har en af verdens højest beliggende barer, ”Cloud Nine”, 360 meter oppe. Bagved Jin Maobygningen er de i færd med at bygge Shanghai World Financecenter, der bliver 492 meter højt. Xu Kuangdi, Shanghais borgmester i boomårene 1995 til 2001 viste stor interesse for spanske arkitekters tegninger til en 1,2 km høj bygning, kaldet Bionicbygningen med 300 etager og med plads til mellem 100.000 og 200.000 mennesker. Om den bliver bygget er usikkert.

Vi tjekker ind på Hengsheng Peninsula International Hotel, der ligger ganske tæt på The Bund. Halv seks kører vi til Shanghai Boulevard Mansions Hotel, hvor vi spiser middag. De fleste af os fortsætter bagefter ned til The Bund, hvorfra vi sejler ud på den mørke flod, for at betragte aftenens flimrende og brogede neonlys inde på bredderne. Vi sejler en times tid, og kører så en tur rundt på Pudong, og ser de enorme bygninger tættere på.

Onsdag – tolvte dag:

Børnenes Palads er lukket på grund af eksaminer, så vi tager i stedet ud til en byfornyet bydel i den gamle franske del af byen. Bydelen hedder Xintiandi, og ligner det indre København med cafeer, restauranter, biografer og små lækre butikker. Eneste forskel er, at husene er traditionelle Shanghaihuse fra begyndelsen af det 19’ende århundrede.

Så kører vi ud i forstæderne til en silkefabrik, hvor vi ser hvordan silketråd fremstilles. Silkekokonerne puttes i hedt vand, og begynder at udskille en væske som ved kontakten med luften bliver en tynd tråd. En kokon rummer væske nok til over én kilometer tråd! Trådene fra 10-20 kokoner føres op og samles, hvorefter den nye tråd rulles op på ruller. Vi ser også hvordan silken fra dobbeltkokoner, som man ikke kan udvinde tråd af, kan bruges til at lave varme og allergimindskende dyner. Og derefter et modeshow med endnu højere og endnu tyndere modeller end i Guilin. Men ikke med helt så opslidsede kjoler…

Vi kører videre ind til byen, hvor vi spiser på restauranten Zijincheng i udkanten af den gamle bydel. Efter frokost går vi ind i den rekonstruerede gamle bydel, som ligner en spritny Chinatown. Her kan der shoppes, men først er der mulighed for at besøge en af Kinas fineste gamle haver, først etablereret i 1559 af embedsmanden Pan Yunduan som et hans gamle far kunne slappe af. Der er også mange thehuse, hvor man kan få lidt fred for menneskemasserne.

Om aftenen spiser vi på restaurant Lao Feng Ge.

Torsdag – trettende dag:

Vi sover igennem, spiser måske sen morgenmad, drager ud og shopper, besøger museer, besøger udsigtspunkter, og mange spiser sikkert lidt vestlig mad, hvis det kan findes. Om aftenen kører vi til middag på Jinying Hotel. Her er fredeligt, hverken kinesiske eller norske gæster, og den kinesiske snaps turnerer rundt. Og Niels læser sit imponerende digt om turen, som jeg har fået lov til at gengive her:

Den store Kinarejse 2006 af Niels Tollestrup:

Det kommer måske

sådan lidt på tværs

men jeg føler en trang

til at si’ lidt - per vers !

Så de ærede damer

- og I - mine herrer,

jeg tager nu ordet

- I tænker: “Desværre” !

Men jeg oplader trods alt

- min milde røst -

jeg ska’ gøre det kort,

la’ det vær’ en trøst !

Vi landed så sikkert

i byen Beijing,

og turen den started’

i fuldeste sving,

før på hotellet

- vi endnu var på plads,

vi sejlede rundt

i et Sommer Palads

og fluks gik det vid’re

- en ny dags tur,

hvor vi havned’ ved Kinas

- Den store Mur,

og næste mor’n -

Den forbudte By !

men dér var nu ej no’en -

- som sagde: “Fy fy” !

et par da’e endnu

i den stolte stad

inden atter i flyet

vi spændte sad !

For lad mosset ej gro på dig

- siger man

så rejsen gik vid’re

til byen Xi’an.

Dét var et besøg,

vi alle nød godt a’,

dér var nemlig en hær -

af ren terrakotta !

Stolt stillet i række -

og smukt på geled,

soldat på soldat -

det ble’ bare ved !

Så iled’ vi vid’re

til byen Guilin,

det smukkeste dér -

var nok søen, der var i’en -

og vi sejled på floden,

som de sag’ var Li !

jeg syn’s nu den bugted’ sig groft

- må jeg si’e !

-mellem tåge-bjerge

så stolte og ranke,

og bambus klynger,

så yndefuldt slanke.

Men ej på laurbær

hvile vi gad -

til Hangzhou vi tog -

gammel Kejser-stad,

som mylred’ med sagn

- og med eventyr,

så slanger og drager

omkring dig fly’r !

Vi sejled’ på sø’n

- med Den lange Bro,

så kinesere dér -

gå to og to.

Så til slut vi nåede

rejsens mål,

en by i glas - i beton

- og i stål.

Stolt knejser Shanghai

ved flodens bred,

en sky-line som bare

bli’r ved - og bli’r ved,

et symbol på Kinas

den nye kraft,

et klarere udtryk

- vel aldrig har haft !

Dog ej ált var idelig

fryd og gammen,

jeg siger det ligeud,

helt uden stammen !

Thi besøg med perler,

silke og jade,

ku’ gøre vort selskabs damer

- så glade,

og Christian (for)førte

- lod damerne friste,

så fler’ nu har kufferter,

li’e ved at briste !

Således vi sammen

-nu alle har rejst,

ledet af Christian,

med glød og med gejst.

Hán bragte os rundt

i det meste af Kina,

en bedrift man sandelig

ikke ska’ grin’ a’ !

Nu da turen er slut,

ja oh ve og oh ak,

ska’ du ha’ fra os alle,

en dybfølt TAK !!

- then:

Vivian and Lotus:

Some true chineese,

You did very well

- for all us to please,

I can say for myself,

- and surely the rest:

“We wish for your country -

and you - the best !”

When everyone think back -

in a little while,

we will all remember

your beautiful smile,

each of you truely:

Our chineese host.

and for all of you therefore,

I propose a toast !!

Fredag – fjortende dag:

Vi kører til lufthavnen, og begynder mentalt at forberede os på, vi skal hjem fra dette land, hvor samfundsdynamikken er oppe på et niveau som slet ikke kan sammenlignes med det lille søvnige Danmark.

Landet er stadig totalitært styret af et etpartisystem, og personligt tror jeg ikke, at der kommer noget der ligner et demokrati de næste 30 år. Men de nye ledere, særlig Hu Jintao og Wen Jiabao, sætter målsætninger for en mere harmonisk udvikling af samfundet. De prøver at føre ressourcer fra det rige øst til det fattige vest. De har skabt langt større åbenhed i forvaltningen, blandt andet med daglige pressekonferencer i udenrigsministeriet, hvor man frit kan stille spørgsmål. De klarede sig gennem SARS og fugleinfluenzakrisen ved at bruge åbenhed, og AIDS er nu offentlig anerkendt som en sygdom ALLE kan rammes af.

Ligesom i 60’erne og 70’erne skal partikadrer, skoleelever, universitetsstuderende, soldater og virksomhedssammenslutninger lære ledernes ord udenad. Men nu er det ikke Maos opfordring til at ødelægge de fire gamle (gamle ideer, gammel kultur, gamle skikke og gamle vaner), men Hu Jintaos ”otte ærefulde ting og otte skamfulde ting”:

Ærefuldt at elske forfædrenes land, skamfuldt at skade forfædrenes land

Ærefuldt at tjene folket, skamfuldt vende ryggen til folket

Ærefuldt at sætte pris på videnskab, skamfuldt at være dum og uvidende

Ærefuldt at arbejde hårdt, skamfuldt at undgå at arbejde

Ærefuldt er fællesskab og hjælpsomhed, skamfuldt at skade andre og gavne sig selv

Ærefuldt at være ærlig og ordholden, skamfuldt at søge fordele og glemme god opførsel

Ærefuldt at vise respekt og adlyde loven, skamfuldt at overtræde loven og skabe uro

Ærefuldt at leve simpelt og stride, skamfuldt at svælge i luksus og lyst

Folk der håber på en blidere linie overfor Tibet, muslimerne i Xinjiang, forekæmpere for demokrati, en fri presse, frie fagforeninger eller på en ophævelse af dødsstraffen må nok acceptere, at med omverdenens massive støtte til landets styre, er chancerne for reelle forandringer på disse områder meget, meget små. Nogle få analytikere mener, at der kan komme en åbning i 2009 på Folkerepublikkens 60-års fødselsdag. Så er man kommet igennem en hel 60-årscyklus i følge den gamle månekalender, og man kan begynde på en ny. Måske tør lederne at proklamere et nyt Kina uden totalitær kontrol. Men chancen herfor er som sagt meget meget lille: De kinesiske ledere har set, hvordan omverdenen behandlede Sovjetunionen, da det brød sammen. En sådan behandling vil de undgå for enhver pris.

Før 1842 var Kina et af verdens rigeste og største samfund. Her gjordes opfindelser som kompas, krudt, papir og bogtrykkerkunst, armbrøst, vifte, fyrværkeri og raketter, fiskestang, varmtluftsballon, drager, tændstikker, papirpenge, faldskærm, porcelæn, seismograf, silke, toiletpapir, tandbørste, tapet, trillebør, og måske fodbold! Perioden fra 1842 til 1979 var en tid med ekstreme lidelser for store dele af det kinesiske folk. Der er næppe megen tvivl om, at landet nu er på vej tilbage til sin plads som et af verdens vigtigste centre, måske igen som Landet i Midten.

Som symbol på landets fart og fremtid kører de fleste af os med Maglevtoget (maglev = magnetic levitation), verdens hurtigste tog i daglig rutefart. Vi kommer op på 430 kilometer i timen.

Og så flyver vi de elleve timer hjem til efterårets Danmark.

Mere at læse om Kina:

Brødsgaard, Kjeld Erik, Kina efter Deng, Gyldendal, 1997

Chang, Jung, Vilde svaner, Rosinante, 2003

Chang, Jung & Halliday, Jon, Mao – den ukendte historie, Rosinante, 2005

Chuangtse, Forstanden drager nordpå, Sankt Ansgar, 1981

Hui, Wei, Shanghai Baby, Rosinante, 2002 (forbudt og brændt offentligt pga. anstødeligt indhold)

Kobylinski, Hanna, Kinas historie 1: til 1840, Gyldendal, 1976

Kobylinski, Hanna, Kinas historie 2: 1840 til 1912, Gyldendal, 1987

Lindquist, Cecilia, Tecknens Rike, Bonniers, 1989

Marcus, Aage, Den blå drage, Spektrum, 1995 (1. udgave 1941)

Peyrefitte, Alain, Det uforanderlige Kina, Forum, 1990

Qiu Xiaoling, Mord på en rød heltinde, Lindhardt og Ringhof, 2002 (krimi i Shanghaimiljø)

Starr, John Bryan, Det moderne Kina, Fremad, 1998

Tsao Hsueh-chin & Kao Ngo, A Dream of Red Mansions, Peking, 1978-80 (3 bd.)

Kina - konkurrent eller kunde?, Landbrugsrådet, 2005

(læg mærke til at visse bøger ikke gengiver kinesiske navne efter Folkerepublikkens pinyin-system, men det gamle engelske Wade-Giles-system. Dette betyder f.eks. at Cao Xueqin (pinyin) bliver til Tsao Hsueh-chin (Wade-Giles).

Nyere fremragende film fra Kina:

Ang Lee, Crouching Tiger, Hidden Dragon (2000)

Bertoluci, Bernardo, The last Emperor (1987)

Chen Kaige, Farewell, My Concubine (1992)

Tian, Zhuangzhuang, The Blue Kite (1993)

Zhang, Yang, Xizao, (1997)

Zhang Yimou,  Hero, 2002

Zhang Yimou,  Shanghai Triad (1995)

Zhang Yimou,  To Live (1994)

Zhang Yimou,  Raise the Red Lantern (1992)

Zhang Yimou,  Ju Dou (1991)